V rozhovore s Lenkou Stankovou si prečítate:
- prečo sa rozhodla urobiť dokument o Nežnej revolúcii
- ako bola štátna moc (ne)pripravená na zmeny
- ktorá požiadavka z Novembra 1989 sa opakuje aj dnes
- v čom sú protesty Za slušné Slovensko pokračovaním Nežnej revolúcie
Klasická otázka. Kde ste boli pred 30-timi rokmi?
Bola som v malom meste na juhu Slovenska, ktoré sa volá Veľký Krtíš. Mala som vtedy 12 rokov.
To asi veľa spomienok na tieto udalosti nemáte?
Moja jediná spomienka na Nežnú revolúciu je, že som bola doma na balkóne. Sledovala som na ulici sprievod asi 150 ľudí, ktorí štrngali kľúčmi, keď prišla za mnou mama so slovami “skry sa”. Tak som sa prikrčila, ale stále som tých ľudí pozorovala pomedzi škáru balkóna.
Emócie vo mne boli zvedavosť, vzrušenie a vedomie, že mama má z niečoho strach. Myslím, že to definuje dobu, ktorá sa končila. Ľudia sa v prvých dňoch ešte báli, lebo nevedeli, ako to všetko dopadne. Navyše v našom malom meste sa revolúcia zobúdzala pomalšie, hoci v Bratislave a v Prahe to už na námestiach vrelo.
Kedy ste spozorovali, že sa niečo zmenilo?
Keď prišli za nami v škole a povedali nám, že už nebudeme oslovovať vyučujúce súdružka, ale pani učiteľka (smiech).
Počas prvých 10 dní, teda do generálneho štrajku, u nás bola len jediná demonštrácia. To mi neskôr potvrdil aj strýko, ktorý bol jedným zo zakladajúcich členov Verejnosti proti násiliu (VPN) v našom okrese.
Prečo ste sa vlastne rozhodli nakrúcať dokument 30 Nežná: Cesta k slobode?
Ono to ani nebolo vlastne moje rozhodnutie. Prišla za mnou moja šéfka Zuzka Štelbaská s vetou “Pomôžeš mi s dokumentom o Nežnej?” Ale nebudem tajiť, že som sa potešila. Mám totiž k dokumentom pozitívny vzťah, aj keď som to neštudovala. A bola to príležitosť, po 30-tich rokoch sa pozrieť celkom zblízka na to, čo som v novembri 89 sledovala cez balkónovú škáru.
Až neskôr som zistila, aká veľká to bude výzva. Spracovať tak rozsiahlu tému do 45 minút nie je jednoduché, ak chcete, aby to bolo zrozumiteľné, malo to emócie a posúvalo to dej. Museli sme sa nakoniec veľmi starostlivo rozhodovať, čo v ňom nechať. A to sa nám pritom podarilo niekoľko pekných vecí, ktoré sme museli skrátiť.
![](https://img.aktuality.sk/foto/dokument-ne-n-30-cesta-k-slobode/Zml0LWluLzk2MHgwL2ZpbHRlcnM6Zm9ybWF0KGpwZykvaHR0cDovL2xvY2FsaG9zdDo4MS9pbWFnZXMvcHVsc2Ntcy9NakE3TURBXw==/d6ed07c9-6b13-47dc-a932-ae87291a5a6c.jpeg?st=sS_9j2xSHNW-FkQXdjCUnKy9OEpwlpZNf4eGylxv9Bg&ts=1713909600&e=0)
Veľa sa diskutuje, kto vlastne odštartoval Nežnú revolúciu. Boli tou hybnou silou študenti či umelci alebo niekto úplne iný?
To bola otázka, ktorú som si aj ja veľmi často kládla. My sme si totiž najprv povedali, že Nežná 30 - Cesta k slobode bude dokumentom, ktorý ukáže priebeh revolúcie akoby krok za krokom. Prišli sme ale postupne k tomu, že mnoho tých udalostí sa dialo naraz.
Aj priami účastníci sa zhodujú v tom, že je veľmi ťažké vybrať toho, kto začal ako prvý. A možno to ani nie je dôležité. Všetci tí jednotlivci sa začali “zgrupovať” a postupne to začalo rásť.
Ako sa im podarilo tak rýchlo dohodnúť v čase, kedy nebol internet ani mobilné telefóny?
Napríklad výtvarník Miroslav Cipár v našom dokumente hovorí, ako sa im podarilo zostaviť telefonickú reťaz až sa len na jednom mieste zišlo dohromady 500 ľudí. To obdivujem. Potreba zmeny musela byť naozaj silná, keď cítili, že teraz alebo nikdy.
Našťastie vždy žili ľudia, ktorým je prednejšia vnútorná sloboda než istoty, ktoré dávala normalizácia. A umelci sú práve tí, pre ktorých je vnútorná sloboda to najdôležitejšie. A študenti zase tí, ktorí nerozmýšľajú do dôsledkov a nemajú ešte veľké rodinné záväzky.
A čo vtedajšia štátna moc? Ako bola tá pripravená na to, čo sa dialo?
To sme sa tiež pýtali historikov zo Slovenskej akadémie vied a Ústavu pamäti národa. Chceli sme totiž, aby Nežná 30 - Cesta k slobode nebola len o revolucionároch, ale aj o tej druhej strane. Aby každý vedel, voči komu bojovali.
Z dokumentu sa diváci dozvedia, že komunisti v Československu sa nevzdávali ľahko. Aj keď sa režim v okolitých krajinách východného bloku rúcal, čo sa často bagatelizuje, v zmysle že u nás už o nič nešlo a bolo len otázkou času, kedy to padne. Historici, ktorí tieto dejiny skúmajú nám pripomenuli, že komunisti sa nevzdávali bez boja. Dokonca na pozadí stále masovejších demonštrácií, Štátna bezpečnosť (komunistická tajná polícia) mobilizovala sily. A neskôr, keď začínalo byť jasné, že dôjde k zásadným zmenám, zahladzovali stopy masovou skartáciou dokumentov.
Oslovili sme aj ľudí z opačného brehu rieky, Rudolfa Schustera, vtedajšieho predsedu SNR a Mariána Čalfu, ktorý bol premiérom vlády národného porozumenia. A tiež sme oslovili Alojza Lorenca, ktorý v tom čase viedol Štátnu bezpečnosť a bol to práve on, kto nariadil skartáciu. Čalfa a Lorenc našu ponuku nakoniec neprijali.
Hoci v prípade Alojza Lorenca som už neohlásená stála v jeho obývačke, čo bola ale skôr veľká náhoda. Všetky dvere sa nám otvorili a vyzeralo to, ako keby nás čakal. Vyzeral presne ako na fotkách spred 30-tich rokov. Správal sa veľmi slušne a úctivo, ale veľmi jasne dával najavo, že sa k tomu všetkému už nechce vyjadrovať.
Pýtal som sa aj preto, lebo vtedajší politik Gejza Šlapka vo vašom dokumente hovorí túto vetu: “Veci sa dajú do poriadku”. Naozaj si komunisti mysleli, že všetko skončí len nejakými kozmetickými zmenami?
Myslím si, že áno. Myslím si, že tí skostnatení aparátčici (funkcionári) áno. A Gejza Šlapka bol jedným z nich. Boli však aj takí komunisti, ktorí zacítili príležitosť a zariadili sa po svojom. No konšpirácie o tom, že celú Nežnú revolúciu zosnovali komunisti, ŠtB a KGB, to mi pripomína reči o dlažobných kockách a Georgeovi Sorosovi, ktoré sprevádzali protesty Za slušné Slovensko.
Už spomínaný Gejza Šlapka hovorí v dobových záznamoch, ktoré sú použité v dokumente Nežná 30 - Cesta k slobode, hovorí aj túto vetu: “Nemyslite si, že ulica je miestom, kde sa môžu riešiť všetky problémy.” Neznelo vám to, ako niečo, čo počúvame aj dnes?
Niektoré tie paralely sú fakt neuveriteľné. Pre mňa bolo veľmi silné, keď som v archívnych záznamoch našla Milana Kňažka, ako z tribúny hovorí vetu, že žiadame spravodlivý a právny štát. Hovorila som si “Pane Bože, táto požiadavka zaznela pred 30-timi rokmi a kde sme dnes”.
Bol to pre vás ten najsilnejší moment počas nakrúcania?
Tých momentov bolo viac, napríklad silná súdržnosť, keď sa celé masy zomkli pre dobrú vec. Ale po požiadavke na právny štát som cítila pachuť. Ako je možné, že stále nemáme právny štát a dejú sa tu veci, ktoré sa dejú? Mala som chuť vynadať tým, ktorí za to môžu.
Treba si ale povedať, že sú tam preto, lebo ľudia tak rozhodli v slobodných voľbách. A to predsa bola požiadavka Nežnej revolúcie. Ľudia, ktorí rozhodujú, či budeme alebo nebudeme právnym štátom, sú volení nami.
Ján Budaj vo vašom dokumente hovorí, že to všetko zlé začalo tým, keď neboli komunisti potrestaní.
Áno. Zvykli si, že sú beztrestní. Pre mňa preto bolo dôležité, aby to malo presah aj za Nežnú revolúciu. Nechcela som skončiť tým, že Václav Havel sa stal prezidentom. Chcela som pointu, ktorá príde až k dnešku.
Diváci budú v dokumente vidieť, ako napríklad Rudolf Schuster hovorí o tom, ako vtedy nemysleli na očistu súdnictva. Ján Budaj zase pripomína, že prokurátori, ktorí boli prokurátormi za totality, ostali nimi aj naďalej.
Pýtali sme sa preto, ako je možné, že napríklad na kandidátke VPN sa nakoniec ocitli komunisti. A názory medzi revolucionármi sa rozchádzali. Viacerí to ale s odstupom času pokladajú za chybu. Vo filme ich nechceme súdiť. Myslím si, že v tých dňoch, keď museli robiť rýchle rozhodnutia, konali najlepšie ako v danej chvíli konať vedeli.
Fedor Gál v Nežná 30 - Cesta k Sloboda hovorí: “Pri prvom výročí Nežnej som mal už ochranku”. Ako sme sa za rok dostali od “Sľúbili sme si lásku” až k tomuto?
Tam už vtedy miešal karty Vladimír Mečiar a začali vznikať nacionalistické vášne medzi Slovákmi a Čechmi. Fedor Gál nikdy nebol zástancom rozdelenia Československa. A keďže vieme, aký je jeho pôvod, je to len znak toho, že sa k Rómom a Židom stále správame tak, ako sa správame.
![](https://img.aktuality.sk/foto/ne-n-30-cesta-k-slobode/Zml0LWluLzk2MHgwL2ZpbHRlcnM6Zm9ybWF0KGpwZykvaHR0cDovL2xvY2FsaG9zdDo4MS9pbWFnZXMvcHVsc2Ntcy9PVGM3TURBXw==/03131a96-7383-472c-8889-16d55989ede0.jpeg?st=LQIqeAvV_YnsUCJshSw91TqBmHUpWk6m4YR1lSHnhXc&ts=1713909600&e=0)
Vo vašom dokumente sa objavia aj súčasní herci ako Richard Stanke či Táňa Pauhofová, ktorí zároveň patria medzi tváre súčasných protestov Za slušné Slovensko. Vidíte to teda ako pokračovanie toho, čo sa dialo v novembri 1989? Opäť sa medzi požiadavkami objavuje veta o právnom štáte.
Áno, stále bojujeme za právny štát a opäť ľudia kričia “Odstúpte! Odstúpte!”. Rozdiel je ale v tom, že vtedy si svojich zástupcov ľudia nemohli voliť. My dnes máme tú moc vybrať si, koho si zvolíme.
Páči sa mi názor môjho strýka, ktorý paralelu vidí v tom, že slobodu vyjsť do ulíc a vydobyť si takýmto spôsobom zmenu, to nám už nikto nemôže zobrať. To sa stalo nielen v roku 1989, ale aj v roku 2018.
Ako by sa nová generácia mala poučiť z chýb, ktoré sme tu za tých 30 rokov napáchali?
Určite by sa mali zaujímať o históriu, o minulosť. Bez toho to nejde. A nebyť krátkozrakí vo svojich rozhodnutiach. Neočakávať rýchle riešenia, ktoré ponúkajú fašisti a extrémisti. Ich “riešenia” nefungujú.
Váš dokument začína aj končí slovami “Všetci spolu”. Čo pre vás znamenajú?
To, čo sa odohralo v roku 1989, ale aj v roku 2018, to nás všetkých spojilo. Znamená to, že keď sa dostatok ľudí spojí pre jednu vec, dajú sa robiť zázraky.